De mii de ani, muntii, lacurile și pădurile din Britania au fost doar geografie.
Dar în anii 1700, au devenit ceva mult mai mult:
fata națiunii noastre.
Satele noastre au devenit țara noastră.
Cand dorul călătorilor ii ducea cu gândul la draga Britanie, se gandeau la peisajul ei.
Cei mai multi dintre noi încă o mai fac.
Și a fost, pentru prima dată, un peisaj al tuturor nationalitatilor britanice:
locurile sălbatice din Țara Galilor și Scoția,
precum si vârfurile din nordul Angliei, redescoperite, savurate, cartografiate.
Timp de secole, a merge la țară a însemnat, pentru nobilime,
o plimbare pe o proprietate "machiată":
o Arcadia somnolenta sub un soare de după-amiază italian.
Dar în a doua jumătate a sec.XVIII, a existat o "schimbare a vremii":
britanicii mai aventurosi s-au "saturat" de "soarele machiat".
Vroiau ceva real și s-au pregătit să meargă
in locuri în care nimeni cu mintea intreagă nu pusese piciorul cu o generație mai înainte.
Dar cei care au escaladat stancile nu au fost lipsiti de emoții!
În locurile sălbatice, credeau ei,
ar fi supraviețuit un fel britanic care miraculos a rămas neatins
de relele vieții orașului, politica corupta și trupurile bolnave.
Dacă am putea învăța ceva din copilaria lor inocenta,
am putea deveni ca ei și sa reinvătăm ce înseamnă a fi liber, a fi un britanic înnăscut.
In ultimele decenii ale sec.XVIII,
natura a ajuns să fie mult mai importanta decât grădinăritul sau drumețiile.
Iubirea naturii a devenit codul unei cruciade, o revoluție chiar.
Și de această dată, cruciatii nu vor fi în zale.
Vor fi poeți, pictori, ziariști,
bărbați și femei care au inteles ca vine o mare schimbare și care se grabeau sa o imbratiseze.
Dar au văzut venind o vreme întunecata și urata.
Britania era pe cale de a fi lovita de un ciclon politic:
o revoluție în Franța, chiar peste Canal.
Cei mai îndrăzneți poeți și pamfletari doreau ca furtuna să lovească si aici.
Mai multe suflete anxioase se temeau că acolo unde era fulger
era, de asemenea, si foc și distrugere.
Pana la urma, Britania va avea furtuna!
Dar ca si Ducele de Wellington odată devenit faimos,
era "lucrul cel mai apropiat pe care l-ai văzut vreodată."
Cat de aproape? Asteapta si vei vedea.
(: SDR :)
O ISTORIE A BRITANIEI de Simon Schama
FORTELE NATURII
Călătoria spre ghilotina și spre un război mondial încep cu visele unui filozof.
Dar nu cu un filozof oarecare batran.
Jean-Jacques Rousseau, îngropat aici, langa Paris,
a remodelat obiceiurile mentale ale unei generații întregi,
transformându-le din creaturi care gândesc in creaturi care simt.
Înaintea lui Rousseau, cel mai mare compliment era cand cineva era rezonabil.
După Rousseau, complimentul a devenit:
"Il a de l'ame". "Are suflet".
Și britanicii nu s-au putut feri de el.
În primăvara anului 1766, Rousseau, in lupta cu dușmanii, reali și imaginari,
a "năvalit" în ​​Staffordshire.
Richard Davenport s-a mutat din casa sa de la țară, din satul Wooton,
pentru ca marele om sa poata avea un refugiu confortabil
în care să puna in comun cu natura ceea ce are in inima.
Rousseau se aștepta la o primire călduroasă.
Cele două cărți ale sale cele mai faimoase,
"Emile", un manual de educație fizică, rau deghizat intr-un roman,
și lacrimogenul "Heloise", descriind iubirea interzisa dintre tutore și pupila,
au fost hit-urile suspinelor și gemetelor din randul tuturor claselor.
De departe, Rousseau parea popular.
Dar mai de aproape, era un paranoic.
În Derbyshire, era convins ca servitorii i-au pus cenușă în supa.
În 1768, după mai multe ofense imaginare, a parasit Anglia.
Dar ideile sale au rămas
și au prins rădăcini adânci printre nobilimea nebuna dupa carti.
Oameni ca Brooke Boothby, un vecin din Derbyshire pictat de Joseph Wright
erau oameni sentimentali, în ton cu ritmurile naturii.
Pe bărbații și femeile din provinciile engleze
ii atragea credința lui Rousseau că urbanitatea, harurile vieții orașului,
aveau simptomele a tot ce avea putred vechea lume,
era masca cosmetica in spatele căreia pândea urata mutilare
cu o înșelătoare, vicioasa, cultura bolnava aflata in stadiu terminal.
Antidotul era indepartarea mastii și readucerea bărbaților și femeilor
la adevărata lor natură, la simplitatea unui copil.
Copilăria era locul de unde începea revoluția lui Rousseau.
Dacă ceva trebuia să fie păstrat intact,
adevărata natură a copiilor trebuia să fie hrănita, literalmente, de la sân.
Deoarece copiii isi iau moralul ca și subzistenta fizica din laptele mamei lor,
ar fi mai bine sa fie laptele propriei mame.
Doicile ar putea sa-i contamineze cu vicii și boli.
Deci, viața virtuoasă, viata patriotica sanatoasa, începea de la mamelonul asistentei medicale.
O altă lecție de la Rousseau: "Uită cunoaștintele din carți!".
Bucheria mica cu fapte și cifre
deterioreaza spiritele inalte animalice, instinctul de libertate.
Scoteți-i afară! Lăsati-i sa zburde!
Dar într-o epocă cu o mortalitate infantila ridicată,
sa faci o mare investiție emoțională în copiii tăi, putea ricoşa in tine.
Ca discipol al lui Rousseau, Brooke Boothby a descoperit
când fiica sa Penelope a murit la vârsta de 5 ani,
ca acel sentiment romantic putea fi la fel de intens în durere ca si în fericire.
<>
Durerosul memorial vorbește despre oroarea pierderii,
de bucuria întrezărita, simțita, experimentata, și apoi distrusa cu cruzime.
Aceasta era si viziunea romantică din Britania: un paradis in pericol.
Când oamenii sentimentelor "au descalecat" și "au iesit din parcurile lor fanteziste",
au văzut realitatea urâtă a satului:
datorita exploziei populației,
părăseau cu miile pamanturile și deveneau dependenti de mașinile noii revoluții industriale.
Poeți ca Oliver Goldsmith erau bantuiți de viziunea satelor părăsite:
<>
<<Şi întristarea creşte an de an.>>
<>
<<- amăgitoare vrajă!>>
<>
În 1769, anul în care Oliver Goldsmith isi scria poemul,
un ofițer cu conștiință socială, Philip Thicknesse,
a publicat înfricoșătoarea poveste a patru persoane moarte de foame
într-un azil pentru săraci din Datchworth.
Pentru majoritatea britanicilor,
asa ceva trebuia să se întâmple în colțurile infestate de șobolani de pe continent,
nu în Hertfordshire.
Pentru cei care aveau ochi sa vada dincolo de parcurile lor,
erau două întrebări dureroase despre starea reală a satului britanic.
Ce l-a adus aici și cine trebuia învinovățit? Biserica era responsabila?
Biserica ajunsese prea "grasa", prea respectabila,
prea indiferenta cu atribuțiile sale fata de oropsiți?
Sau era problema nobilimii care era absenta de pe pamanturile pe care le deținea,
ale căror proprietăți erau bantuite de oameni duri cu un ochi la randul de jos al profitului?
Sau era greșit să gandim în termenii a ceea ce a fost odată?
Era doar ca varuiala data pe o clădire putreda de sus pana jos?
Era răspunsul lipsei caritatii, sau doar politica?
Thomas Bewick cu siguranță gândea așa.
Ca orice copil de langa Newcastle,
nu avea nevoie de Rousseau ca să-i spuna despre libertatea aerului proaspăt.
Bewick fusese chiulangiu la școală și în loc sa umple tabla cu ce invatase,
o umplea impulsiv cu desene,
găsidu-si instinctiv drumul spre vocația sa,
ca primul mare ilustrator al istoriei naturale britanice.
Mai mult, desenele lui Bewick nu însemnau ceva doar pentru biblioteca unui gentleman.
Si oamenii obișnuiți vroiau carticica
plina cu desene ale păsărilor și animalelor din Insulele Britanice.
Dar Bewick se mai uita si la altceva.
Inghesuit între un fluierar și o vrabie era si portretul lumii sale:
Northumberland-ul îmbibat de ploaie, un loc dur, întunecos, nisipos,
o lume plina de durere.
În cimitirele lui, câinii mârâie.
Pe marginea drumurilor lui, condamnatii săraci sparg pietre.
In cocioabele lui, batranii săraci isi sorb supa.
Toate acestea l-au infuriat foarte tare pe Thomas Bewick.
Toate acestea l-au radicalizat pe Thomas Bewick.
În Newcastle, s-a amestecat în dezbaterile din cluburile cu oameni ca el,
mestesugari educați, negustori și profesioniști,
pasionati în devotamentul lor pentru libertate.
<>
Radicalismul arzator al lui Bewick nu a adus doar furie.
A adus o emoție nouă în politică: simpatia.
Un sentiment copleșitor fata de victimele nedreptății, sărăciei și suferinței.
Recunoașterea acestui profund adevar:
suntem cu toții legați intre noi prin natura noastră umană comună.
A fost un apel la acțiune care a avut ecou în amvoanele din întreaga țara.
Cum puteai sa vezi suferința altora și să nu faci tot ce îti sta in putere ca să-l remediezi?
Pentru prima dată exista o politică pentru suferință,
care nu mai putea închide ochii la situația dificilă
a copiilor, bătranilor, bolnavilor și săracilor.
Cu toate acestea, mai marii s-au făcut ca închid ochii.
Ei credeau că Revoluția glorioasă din 1688
l-a alungat pe James II și despotismul sau catolic și a creat un teren al libertatii.
În 1788, la a 100-a aniversare a ei,
cât de tentant era să continue sa ne "batem pe spate" ca fiind țara cea mai luminata din lume.
Dar pentru Bewick și prietenii săi, nici nu era vorba să ramana impasibili la asa ceva.
Adevarata problemă a Revoluției Glorioase, susțineau radicalii,
era deturnarea ei de catre ticăloși
care au pervertit-o pentru a-si satisface propria lăcomie și ambiție.
Au umplut parlamentul cu lingușitori și si-au vândut votul pentru a-si plăti factura la croitor.
Lecția uitata din 1688 era că oamenii au dreptul de a rezista,
dreptul de a schimba guvernul,
dreptul la un suveran care înțelegea realitatea unei monarhii limitate.
Dacă memoria acestei prime revoluții însemna ceva,
o a doua revoluție, a justiției, trebuia să-si tina aceasta promisiune.
Apoi, la Paris, la 14 iulie 1789,
lumea a aflat cât de limitata putea fi o monarhie.
Bastilia a căzut și nimic nu a mai fost la fel niciodată.
Deși fortareata avea doar 8 prizonieri, 8 turnuri sumbre și un tun îndreptat spre oraș,
a devenit emblema a tot ceea ce putea detestabiliza vechea monarhie absoluta.
În lumea lui Bewick,
se inchinau toasturi pentru zorii unei noi ere a adevaratei libertăți și pentru căderea despoților.
Și remarcasera că oamenii obișnuiți, înarmați cu muschete și sloganuri,
au fost cei care au luat cu asalt fortareata.
Morala inspiranta era că oamenii, dacă insistau,
puteau sa-și recapete drepturile.
Monarhia trebuia demolata!
Deci, când Dr. Richard Price, din amvonul său unitarian din Londra,
l-a felicitat pe regele George III pentru recapatarea judecatii sănătoasă,
a avut curajul să-l avertizeze că, cu excepția cazului ca a revenit în viata politica,
prea mergea pe calea lui Ludovic XVI.
<>
Pentru tineri, a da jos un rege în numele libertății era o placere impetuoasa.
William Wordsworth se născuse în Lake District, dincolo de Pennin-ii din Bewick.
Si el crescuse în dragoste cu natura.
Acum, va extinde aceasta dragoste asupra întregii omeniri asuprite.
În 1790, la prima aniversare a căderii Bastiliei,
la vârsta de 19 ani, Wordsworth era în Franța.
Ce a văzut acolo, a descris ca: "natura umană, care pare sa renasca."
<>
<<Și în orele târzii ale noptii, dansuri in aer liber.>>
<>
<<oferindu-ne ospitalitatea cu generozitate, ca înaintașii lor pentru cauzele glorioase.>>
Dar nu toată lumea simțea aceasta fericire.
Edmund Burke, elocvent parlamentar irlandez care era un prieten al americanilor,
avea acum o alta "inima" pentru revoluție.
Si el ridicase paharul toastand pentru zorii libertății, în iulie 1789.
Dar când a început linșajul,
Burke a decis ca revoluția era, mai presus de toate, un act de violență.
A denunțat-o în veninoasele sale "Reflecții asupra Revoluției Franceze":
<>
E greu de știut ce doare mai mult:
că denunțarea salbatica a lui Burke vine de la un prieten al libertatii și reformei,
sau că se aruncă in seama radicalilor banalitatile terciuite despre natură.
Ei credeau că natura era plina cu iubirea oamenilor, că natura era fraterna, cosmopolita.
"Gunoi!" spunea Burke. "Natura inseamna rădăcini."
"Te învață să-ti iubești locul de naștere, limba, obiceiurile, obisnuintele."
"Natura este un patriot."
Burke ura cel mai mult naivitatea politicianului liberal cu bun simt,
care ca si prietenul său Charles James Fox, punea câteva sloganuri în capetele oamenilor
nefiind suficient de educati pentru a înțelege ceea ce demolau.
"Democrație? Mai mult, "gloato-crație", spunea Burke.
Capete infipte in sulițe, legea linșajului de catre gloata,
nu vrem asta aici.
Dar pentru un pasionat nepocăit, aceasta era o parodie.
Tom Paine, a cărui carte "Bunul simț" sprijinise Revoluția Americană,
era citata acum de Edmund Burke.
În 1791, a publicat o puternica denuntare a "Drepturilor omului".
Era un răspuns strălucit de calculat.
Burke a folosit un limbaj inflorit pentru a descrie negalantul asalt al gloatei asupra reginei Franței.
Paine, în schimb, a folosit cuvintele banale de pe stradă folosite de oamenii obișnuiți,
oameni pe care Burke ii menționa ca pe o "mulțime dezgustatoare".
Mesajul lui Paine era ca natura lupta de partea libertatii.
La naștere, spunea el,
avem drepturi naturale pe care nici un guvern, nici un suveran, nu le poate încălca.
Când Paine striga, oamenii ascultau.
A vândut 40.000 de exemplare ale "Drepturilor Omului" în câteva luni,
iar printre cei care le cumpărau erau si politicieni noi,
oameni ca Bewick, oameni cu nemulțumiri afisate.
Ca si cei care devenisera mai auziti și mai vizibili:
forțele de ordine, partidul Bisericii și Regelui,
care au început să fie clar "mai nervosi".
Primul-ministru William Pitt, în 30 de ani,
fusese odată un prieten al reformei, dar acum era în tabăra conservatoare.
Se uită la evenimentele din Franța cu groază și dezgust din ce in ce mai mare.
Era timpul să se inchida trapele, sa se mobilizeze miliția, sa se bata toba patriotica,
și asigurați-vă că, intocmai ca lui Tom Paine, i se pune căluşul înainte de face ceva rău.
Au fost arse case, democrații vizibili "subțiati".
Tom Paine a fugit in ultimul moment.
A fost judecat în lipsa pentru trădare.
Cei care au rămas loiali lui Paine s-au adunat în semn de solidaritate și sfidare.
Un loc unde gandurile periculoase erau binevenite era 72, St Paul's Churchyard,
unde Joseph Johnson, burlacul liverpudl-ian tipograf și editor,
se purta ca un unchi bun cu toti pe care el ii numea cu drag "gașca lui de golani".
În toate duminicile, găseai un amestec de pictori ca William Blake,
de agitatori pentru reforma parlamentară, de democrați celebri ca Tom Paine.
Găseai si femei: clare, inteligente și pline de pasiune.
Printre acestea, cea mai frapanta era Mary Wollstonecraft.
Era spiritul timpului!
Mary Wollstonecraft era tipul femeii revoluționare.
Trăia zi de zi ca un scriitor.
I se daduse o locuinta deasupra lui Johnson
si Mary "exploda" în tipografie criticand reflecțiile lui Burke.
În timp ce o facea, a notat că drepturile oamenilor nu mai erau respectate
daca se excludea cealaltă jumătate a societății umane.
Deci, a scris propria versiune modificată:
"O Justificare a drepturilor femeilor".
Dacă natura a făcut-o roaba libertatii și egalitatii,
ar trebui sa gandim mai bine despre starea naturală a femeilor.
Motivul pentru care femeile erau atât de disprețuite, spunea ea,
era că, de cand erau fetițe
întreaga lor ființă era conceputa cu unicul și suveranul scop sa fie pe placul barbatilor.
Nu avea timp pentru ideea lui Rousseau
ca femeile, prin însăși natura lor, puteau fi doar soții și mame.
Nu era nimic în natura lor care sa le descalifice de la a fi un cetățean adevărat.
Pentru că a îndrăznit să spună aceste lucruri, Maria a fost pe nedrept numita ca "nenaturală".
Horace Walpole, eseistul, a numit-o "o hienă în jupoane".
Ca si Wordsworth înaintea ei,
Wollstonecraft spera că în noua Republica Franceză
va găsi suflete care gândesc la fel, cu care să-si împărtășească opiniile radicale.
Dar acolo aparuse ceva supărător: paranoica dictatură a iacobinilor.
Fața lui Rousseau și cărțile sale erau peste tot.
Servile ascultătoare a dogmei lui,
femeilor franceze care se amestecasera în politică
li s-a spus să tacă și sa-si dădaceasă copiii pentru patria-mama.
Cele care nu o faceau, care îndrăzneau să-si organizeze propriile cluburi politice,
erau bătute pe străzi.
În august 1792,
monarhia fusese răsturnata și o republică revoluționară fusese creată în locul ei.
O lună mai târziu, când armatele prusace și austriece au invadat din est,
paranoia a devenit sângeroasa.
1.400 de bărbați și de femei au fost trimisi în închisorile din Paris
unde au fost demonizati ca o coloană a cincea și măcelăriti cu sânge rece.
În secolul XXI, credem ca știm despre schimbarea personalitatii revoluțiilor,
transformarea de la fața zâmbitoare a libertatii
la realitatea urâta a terorii și a statului polițienesc.
Dar, în sec. XVIII, nimeni nu citise "Ghidul dur al revolutiei",
mai ales nu cea mai pasionata entuziasta a sa,
care asistase la prima zi de flori, libertate și fraternitate,
și pentru care sloganurile de libertate și egalitate erau un parteneriat firesc.
Pentru început, Mary si-a impartasit sustinerea și optimismul
cu expatriații americani, irlandezi, englezi și scoțieni,
care se întâlneau la Hotelul White, din Paris.
În primul "suvoi" de fericire revoluționara,
un pic de sânge vărsat nu va umbri răpirea libertății.
Maria însăși a scris:
<< Toti copiii vor face rău când pun mana pe unelte ascutite.>>
Dar apoi, cand despotismul Coroanei a fost înlocuit cu despotismul statului polițienesc,
îndoielile încep să i se înfiripe.
Doar la câteva săptămâni după ce a sosit, Mary l-a văzut pe Louis XVI ducandu-se la proces.
Inexplicabil, s-a trezit ca plânge in fata demnitatii calmului său.
Nu era deloc ceea ce se așteptase.
În mod ironic, chiar si purtătorul de cuvânt al politicii radicale a devenit suspicios.
În vara lui 1793, Tom Paine a trecut de la erou local, la paria.
Pentru ca si-ar fi șters notitele prea devreme,
în timpul dezbaterilor pentru condamnarea lui Ludovic XVI.
Paine era cel mai faimos anti-monarhist,
dar el a argumentat foarte curajos și foarte imprudent că,
deoarece Louis era acum irevelant, de ce sa-l condamne la moarte?
A mai spus că o republică cu adevărat libera
era datoare sa-i protejeze împotriva opresiunii chiar si pe dușmanii săi cei mai mari.
Asta nu numai că l-a facut nepopular, dar si periculos de indezirabil.
Vara, puii vin acasă si se cocoaţa.
Paine a fost arestat și închis în închisoarea Luxemburg, acolo.
A fost salvat de la ghilotina doar de un accident absolut fantastic.
Când cineva trebuia "tocat",
venea cineva si ii facea o cruce pe ușa celulei.
În cazul particular al lui Paine, întâmplător ușile erau deschise,
astfel încât crucea a fost făcută pe partea interioară a ușii.
Când ușile s-au închis, crucea a devenit invizibila.
Paine a fost scăpat de "briciul national"
de o ciudata soartă.
Cand arestările și execuțiile au început să se accelereze,
exuberanța Mariei a început să se răcească.
Stand în camera ei, speriata și descurajata,
i-a scris lui Joseph Johnson.
<>
Până în primăvara lui 1793, războiul dintre Anglia și Franța a schimbat totul.
În loc să fie tratati ca oaspeți, expatriații au fost suspectati ca fiind o coloană a cincea,
compromisi daca erau prieteni cu politicienii francezi,
ghilotinati ca trădători ai republicii.
Mary trebuie să fi simțit cum se transforma in fiecare zi.
Salvarea a apărut sub forma unui chipes om de afaceri american și speculant de proprietati,
Gilbert Imlay.
El a înregistrat-o ca pe soția lui americana,
fiind astfel "tratata" de "infecția" de a fi unul dintre dușmanii Franței.
Alăptand copilul lor într-o grădină liniștită de la periferia Parisului,
Mary feminista a fost salvata de revoluție, de catre maternitate.
Dar nu a fost sa fie un final fericit.
Cand Mary a devenit mai devotata,
calatoriile de afaceri ale lui Imlay au devenit misterios de lungi.
Când l-a insotit la Londra, i-a descoperit noua amantă.
Într-o noapte ploioasă a lui octombrie 1795, a mers în jurul lui Putney
pana cand a fost sigura ca cea mai buna rochie a ei este bine imbibata cu apa.
Apoi a sărit de pe pod în Tamisa, lăsând un bilet pentru Imlay.
"Sa lasăm greselile mele sa adoarma cu mine."
Dar nu i s-a permis poetica sinucidere!
Un barcagiu a tras-o afară.
Avea 37 de ani și se părea ca pierduse totul, cu excepția copilului:
credința în revoluție și popor,
credința în posibilitatea unei vieți independente pentru o femeie.
"Frumusetea naturii" trebuie să i se fi părut o glumă crudă.
Peste cateva luni,
i-a apărut a doua sansa la fericire sub forma puțin probabila a lui William Godwin:
un filozof pe care il mai întâlnise înainte la "Joseph Johnson's".
Godwin era notoriu pentru respingerea dragostei, a căsătoriei și a proprietatii private.
Dar "focul" lui Mary a fost destul de puternic pentru a-i topi principiile de gheață.
Deși au fost de acord să nu locuiască impreuna,
inamicul jurat al căsătoriei și feminismului s-a căsătorit la biserica St. Pancras.
Și dupa ce lunile sarcinei ei au trecut,
cei doi si-au găsit relaxarea în confortul conjugal,
pana in punctul în care Godwin, cel puțin în particular,
a acceptat forța emoției in care acum si el credea.
Ceea ce a si făcut sfârșitul atat de insuportabil!
Când a venit timpul sa-si inceapă munca, Mary a angajat o moașă.
Dar după ce s-a mai născut un copilul, o altă fetită,
placenta a rămas lipita de partea superioară a canalului de naștere.
Obstetricianul din acele timpuri a considerat că daca placenta nu era expulzata imediat,
exista pericolul unei infecții letale.
Deci, a fost chemat un medic de la spitalul Westminster
care și-a bagat mâna in Mary și a tras.
Placenta a fost scoasa în bucăți, ceea ce a adus-o pe Mary în stare de agonie, sangerand.
A trecut prin atâtea spaime, atâtea încercări, a fost atât de aproape de moarte,
dar a reușit mereu să supraviețuiască.
De data aceasta, cand mai avea atât de mult de trăit, nu mai avea nici o scăpare.
A murit o săptămână mai târziu de septicemie.
Godwin a scris unui prieten:
<>
<<Știu din experiență ca am fost facuti sa ne facem fericiți unul pe celălalt.>>
<>
Este amintita pe bună dreptate ca fondatoarea feminismului modern
pentru declarațiile facute, remarcabila pentru curajul și claritatea ei.
Că natura femeilor nu trebuie confundată cu biologia lor.
Dar natura, biologia, a ucis-o!
Dincolo de patul sau de moarte,
lupta dintre libertate și represiune a continuat neincetat.
Întâlnirea cu radicalii putea sa-ți aduca probleme serioase!
"Habeas corpus" a fost suspendata, tiparnita i-a fost sparta,
"ușile libertatii" au fost trantite.
Și nu e de mirare, ca mizele erau la fel de mari ca si asteptarile.
Franța Republicana era în marș,
iar Britania era vulnerabila acolo unde a fost întotdeauna:
în Irlanda.
Republicanii irlandezi erau prietenii revoluției de la Hotelul White.
Visau la o revoltă împotriva englezilor.
Dar pentru ca visele sa devina realitate,
insurecția trebuia să coincidă cu o invazie franceza.
Francezii au venit, dar au venit prea târziu și pe coasta greșita.
In momentul in care au ajuns la Killala Bay în partea de vest, în vara anului 1798,
rebeliunea irlandezilor din est era zdrobita de armata britanica la Vinegar Hill.
Blocați în sălbăticia ținutului Mayo, un drum lung, lung pana la Dublin,
singurul ajutor irlandez le-a venit de la o ceată de țărani, învățători și preoți.
Stim foarte bine ca toate jocurile sângeroase au început asa:
bărbați mascați veniti in miezul nopții, zdranganit de arme,
neîndurare pentru oricine, oricat de neajutorat era, care era suspect de colaborare cu englezii.
"Loveste si fugi" nu era o strategie.
Invazia a stagnat și a început retragerea.
În cele din urmă, francezii au capitulat.
Wolfe Tone, liderul protestant irlandez republican care era cu ei, a fost judecat pentru trădare,
dar s-a sinucis în închisoare înainte de a fi spânzurat.
Cel puțin 30.000 de bărbați și femei irlandeze au murit în 1798,
o alta tragedie care a ranit tara.
Dar una care a lasat o amintire de neșters, deși nu exacta:
un război al protestantilor englezi împotriva irlandezilor catolici.
Pentru Pitt și politicienii de la Westminster, era un "cantec" cunoscut:
inamicul de la porțile Irlandei,
o altă armată uriașă franceză care a năvălit pe coasta canalului.
Un timp al "palmelor transpirate".
Și era timpul ca toti radicalii sa-si puna întrebări dificile.
Cum ai putea rămâne o jucarie a revoluției știind acum ceea ce știai,
văzandu-ti visele transformate in violență și vărsare de sânge?
William Wordsworth era la fel de fervent ca toata lumea în primele zile ale speranței revoluționare.
Acum aceste speranțe s-au transformat in îndoieli.
Prin 1798, cand soarta Britaniei era in cumpăna,
a închiriat o casa în Somerset, aproape de Samuel Taylor Coleridge.
Ca si Mary Wollstonecraft, Wordsworth isi "pierduse" inima în Franța revoluționară.
Dar iubita și mama copiilor lui era regalista.
Târziu în 1792, in fata unui război iminent,
a trebuit să decidă între a ramane, punandu-si viața in pericol,
sau a reveni in Anglia.
A ales a doua cale.
Dintr-un prieten al poporului a devenit acum un dușman al Franței.
De ce?
Pentru că Franța, sub Napoleon, abandonase libertatea
și se transformase în nimic mai mult decât binecunoscuta "gradina tiranica",
hotarata sa ingenuncheze Britania.
Alta mare dragoste a lui Wordsworth, natura, era mai puternica ca niciodată,
doar acum natura il facea sa nu se mai gandeasca la revoluție, ci acasă.
Trist și mai înțelept ca niciodata, putea sa-si intretina vechiul "foc"?
Soluția a fost renunțarea la dogma politică pentru poezie.
Speranța nu era în sângele vărsat la Paris,
ci in exemplul moral al oamenilor de la țară care isi trăiau viețile în simplitate și decență,
aproape de natura engleză.
Treaba poeziei era acum de a face auzite vocile răniților și nevoiașilor.
<>
Natura avea încă puterea de a transforma viețile fara nici o agendă politică.
Un vot nu o va face niciodata fericită.
Un ghiocel în februarie, sau dragostea unei mame pentru noul ei născut, poate.
S-a întors la rădăcinile sale din districtul Lake, unde si-a construit o casa la Grassmere.
Acum natură însemna alceva la Wordsworth și Coleridge.
Nu mai era legata de lumea largă. Era detașata de ea.
Cand vorbeau de libertate, nu mai însemna solidaritate.
Insemna singurătate.
La Lakes, noua afecțiune pentru acasa putea fi la fel de nevinovata ca un picnic de vară.
Dar, in prima linie a războiului, loialitatea nativa însemna ceva mult mai beligerant.
Natura era recrutata pentru propaganda patriotică.
De fiecare dată cand era amenințat de o invazie,
acest sentiment interior insular britanic devenea o incarcatura foarte emotionala.
Oricine era suspectat de simpatii radicale era înfierat ca si colaborator.
Țara nu a fost niciodată atat de mobilizata.
Nu doar o imensa armată si nave, ci si o miliție de 75.000 voluntari.
Și în 1803, în cazul unei invazii,
alti 300.000 erau gata să ia armele pentru a-si apăra vatra și casa împotriva ateilor francezi.
Când Napoleon s-a transformat in profesor de istorie,
prin montarea unui spectacol dupa Tapiteria Bayeux
pentru a reaminti britanicilor ca fostele cuceriri se pot repeta,
a primit ca răspuns "o huiduiala din spatele clasei".
Mai mult, William Pitt nu avea de gand sa moara cu o săgeată în ochi.
Guvernul său de război s-a mobilizat la o scară nemaivăzuta pana atunci.
Când regele a trecut in revista cei 27.000 de voluntari din Hyde Park, în octombrie 1803,
un milion si jumătate de supuși l-au aplaudat.
Asa a devenit realitate visul monarhist al lui Edmund Burke:
prin nevoia teritorială de a apăra vatra și casa, justificata ca fiind pasiunea cea mai naturala.
Acum, Wordsworth si-a alaturat vocea celor care credeau ca nu natura era leagănul democrației,
ci altarul patriotismului:
<>
Nostalgia lui Burke pentru o "Marie engleza", rămasa inca puternic agățata de satul englez,
a dat nastere unei explozii extraordinare a tot ce era istoric.
Armurile au fost coborate din pod, lustruite și puse în sălile de la intrare
ca sa "trâmbiţeze" rugaciunea patriotica a micii nobilimi.
Pentru mai mult de un deceniu,
războiul a urlat ca Britania confruntă imperiul lui Napoleon.
Campanii epice in Spania și Portugalia, conflict mondial din India pana în Caraibe,
victorii navale spectaculoase, ca cea de la Trafalgar.
Pe parcursul acestor ani de montagnes russes, problemele țării au fost înăbușite.
Propaganda patriotică "a înecat" toate plângerile.
"Simfonia" tunurilor și tambururilor a ajuns in punctul culminant
pe câmpurile îmbibate de ploaie de la Waterloo.
Vazand carnagiul a doua zi, Wellington a spus faimoasele cuvinte:
cel mai rău lucru dupa o bătălie pierdută este o bătălie a câștigata.
Nu știa cat de profetice vor fi cuvintele sale.
În loc sa guste roadele victoriei, săracii și șomerii căutau ceva de mâncare.
Economia britanica de dupa război a căzut în cea mai teribilă criză din memoria vie.
Inca dinainte de victorie, succesele lui Napoleon separasera piețele europene,
care împreună cu războiul împotriva Statelor Unite din 1812,
a distrus cererea pentru produsele britanice.
Zeci de mii de țesători și filatori au fost concediați sau salariile le-au fost tăiat.
Apoi sutele de mii de soldați demobilizati,
muncitorii care faceau muniții, fabricantii de uniforme,
au fost aruncati in azilul săracilor.
Mizeria se revarsă în violență!
Masinile au fost distruse în Yorkshire și Lancashire.
În timp ce mulțimile isi pierdeau locurile de muncă, gardienii naturii le luau.
Cu criza aflata in cel mai rau stadiu,
Wordsworth a solicitat și a primit un post de de distribuitor de timbre pentru Westmorland.
In timpul alegerilor, în semn de recunoștință,
a militat pentru contele candidat local împotriva unui radical.
Acum era cel mai supus slujitor al guvernului.
Cei care mai inainte ii statusera la picioare,
când părea că este primul adevărat poet al poporului, erau îngroziți.
Acum aparusera alti eroi, eroii unor ani nepoetici.
William Cobbett, de exemplu.
Nu il vei confunda niciodata pe William Cobbett cu un poet.
A fugit de la ferma tatălui său când avea 14 ani și în cea mai mare parte s-a autoeducat.
De aceea i-a placut un anumit fel de limbaj:
pământesc, aspru, direct și beligerant, limba carciumii și a mahalalei.
Era un fel de "dinamita jurnalistica".
<>
"Gunoiul" sau de doi bani, "Registrul Politic Saptamanal",
a fost o revoluție a unui singur om în jurnalism,
"revarsând" afronturi în 50.000 de exemplare pe saptamana.
Nu e nici o îndoială că până la venirea lui Cobbett nimeni nu s-a ocupat de oamenii obișnuiți,
jefuiti inca de la naștere de paraziții sociali care ii transforma în animale politice.
Cobbett a fost capabil să mobilizeze o armată de sute de mii de petiționari,
suficient pentru a enerva guvernul
care a început sa boscorodească despre o noua revolta țăraneasca.
Dar în acest moment critic, el unde era?
În America, ca sa tocmeasca o nava pentru repatrierea oaselor lui Tom Paine!
Dar armata lui Cobbett, "infanteristii democrației", nu aveau nevoie de relicve sfinte.
Aveau nevoie de un lider. Au primit în schimb un dezastru.
Nu s-au dus sa-l caute.
Intalnirea programata în august 1819 pe câmpul Sf. Petru, din Manchester va fi,
organizatorii au insistat,
ordonata, chiar nostalgica, cerând să fie restaurate doar drepturile britanicilor liberi:
justificarea unei arestări, presă liberă, dreptul de reprezentare cinstita.
Va fi un "festival al libertatilor"!
Oamenii de ordine din Londra și magistrații din Lancashire au văzut altceva.
Manchester, cu filatorii ei de bumbac fără lucru și cu foarte educații ei agitatori,
era o "peșteră de conspirație".
Era nevoie de o lecție înainte ca revoluția sa prinda rădăcini.
Călăretii voluntari din "nervosul" Manchester au fost fericiti cand au fost obligati,
tăindu-si drum prin mulțime,
să-l aresteze pe oratorul de la tribuna improvizată, Henry Hunt.
O fetiță a fost călcata mortal sub copitele cailor lor.
Câmpul s-a transformat într-un haos sângeros, mulțimea înfuriata incercuind călăretii voluntari.
Soldatii calare au venit să-i salveze, taindu-si drum printre oameni.
11 au fost uciși, sute grav răniti.
Cel puțin o sută dintre răniți erau femei și copii mici.
Acesta este modul în care un martor ocular, meşteşugarul Samuel Bamford, a descris scena:
<>
<<în timp ce tot campul era presărat cu şepci, bonete, pălării, șaluri și pantofi,>>
<>
Peterloo a lovit in radicalii vechilor timpuri, ca Thomas Bewick, cu groază grețoasă.
"Nefiresc" era cuvântul care se gasea printre denunțări.
Oamenii răi care au făcut așa ceva si-au pierdut pentru totdeauna
dreptul de a fi printre clasele de guvernare ale Britaniei.
<>
Mii de oameni au reacționat dupa Peterloo prin implicarea în campanii de actiuni practice,
cruciade care i-au angajat si pe religiosi.
Cei care militau pentru schimbare o făceau acum, nu numai în cluburile politice secrete,
ci si sub lumina bisericilor și capelelor.
Obiectivele erau instituțiile anormale:
monopolul Bisericii Angliei, interzicerea alegătorilor catolici din Irlanda,
în orașele manufacturiere, proteste generalizate pentru a avea proprii parlamentari.
Daca aceste lucruri nu erau indeplinite, spuneau ei,
o revoluție, era mai mult ca sigur probabila.
În 1830, noua revoluție din Franța și valul de violență din satele englezesti
aratau ca votarea schimbarii nu mai putea fi amânata.
Liberalii au preluat mandatul pentru prima dată din 1789
ca si campioni ai reformelor fără revoluție.
Au votat actul de reforma parlamentară în 1832, tinandu-se de cuvânt.
Dar comitatele engleze nu era singurul loc
unde trebuia făcut ceva pentru a evita vărsarea de sânge.
În Surinam, Guyana și Jamaica, împinsi la extreme de speranță și disperare,
au existat revolte ale sclavilor
innabusite cu o asemenea ferocitate, incat Peterloo arata ca un picnic.
♪ Furișeaza-te ♪
♪ Catre Iisus... ♪
Mesajul romantic,
suntem cu toții frați și surori, sa împărtășim totul, laudat fie Domnul, suntem toti la fel,
poate fi luat nu ca un strigăt de răzbunare, un apel la baricade,
ci ca imnul unei mari și pașnice cruciade.
Aboliționismul a vindecat răni vechi.
I-a adus impreuna pe Thomas Bewick și William Wordsworth
sub aceeași "mare cort al neprihănirii".
Organizatorii campaniei au folosit armele timpurilor cauzelor bune:
seminarii religioase completate cu cântece de slavă,
turnee de propagandă și expoziții itinerante.
Machete de corabii de sclavi.
Lazi pline de marfa care vor putea fi comercializate în loc de sclavi.
♪ Domnul, mă cheamă ♪
♪ Mă cheamă prin tunet... ♪
In 1834, Britania a abolit sclavia, in momentul in care, contrar unor legende,
piața produselor sale era din ce în ce mai mult, nu mai puțin, profitabila.
A fost prima mare victorie din sec.XIX a petrecerii umanitatii!
Deci, locul în care s-a petrecut regenerarea Britaniei a fost,
nu asa cum Wordsworth si-a imaginat, la țară,
ci în capele, biserici și primării?
El credea că răscumpărarea noastră depindea de fuga de la orașe,
că ceea ce avea mai bun natura umana s-a "uscat" și a pierit
când gardul viu s-a transformat în stradă.
Poate că era sfârșitul visului său de revenire la inocența copilărească a naturii incoruptibile.
Dar acest vis nu a avut niciodată o șansă de a deveni realitate.
Nu într-o Britanie care isi croia drumul cu modernitatea industriala.
Wordsworth vroia de fapt ca natura, satul britanic, să fie negarea orașului.
În schimb, au devenit într-un fel complicele lui.
În loc de a sapa adânc în inima ascunsă a satelor,
cei care nu au putut face acest drum,
au găsit acum natura literalmente în curtea lor.
Pe loturile date de compania de cai ferate,
ecoul vechilor sine s-a pierdut
in gardurile, in grădinile anexate caselor terasate,
in loturile pentru colibe părăsite.
Pentru prima dată, un parc nu mai însemna proprietatea privată a unor aristocrati,
ci un loc public dintr-un oraș, fără bariere de clasă sau de proprietate,
prevăzut, cum era aici, în Birkenhead, în anii 1840,
cu iazuri, alei si peluze,
un loc unde părinții isi aduc copii ca să le dea ceva din plăcerile naturii.
Nu era, cred, prea sublim.
Dar nici nu era deloc ridicol.
(: SDR :)